‫‫הארייט‬
‫‫לא... לא!‬
‫‫לא!‬
‫‫אבא!‬
‫‫מינטי.‬
‫‫ג'ון...‬
‫‫לפחות את זוכרת את השם שלי.‬
‫‫אני תמיד פוחד שתתעוררי ‫מהתקף כזה ותשכחי אותו.‬
‫‫ג'וני, ג'וני, ג'וני...‬
‫‫נחשי מה יש לי, מינטי שלי?‬
‫‫- זה... ‫- זה...‬
‫‫- את רוצה את זה? ‫- אני רוצה את זה.‬
‫‫בואי תיקחי את זה!‬
‫‫קיבלנו אותו.‬
‫‫- קיבלנו אותו. ‫- אבא!‬
‫‫קיבלנו אותו! קיבלנו את המכתב!‬
‫‫ג'וני, תקריא לי אותו.‬
‫‫אני לא צריך, שיננתי אותו.‬
‫‫"אני, ג'ושוע אברהמס,‬
‫‫"לאחר שבחנתי את הצוואה המקורית ‫של אטו פטיסון‬
‫‫"ממחוז דורצ'סטר שבמרילנד..."‬
‫‫תשאירו את היד על המחרשה, תחזיקו‬
‫‫תחזיקו‬
‫‫רוצים להגיע לגן עדן? ‫אגיד לכם איך‬
‫‫תשאירו את היד על מחרשת הבשורה‬
‫‫באקטאון, מרילנד 1849‬
‫‫תחזיקו‬
‫‫- תחזיקו ‫- תחזיקו‬
‫‫תשאירו את היד על המחרשה, תחזיקו‬
‫‫תחזיקו‬
‫‫אמן.‬
‫‫אני רוצה שתחזיקו בזיכרון כמה מילים ‫מהאיגרת אל הקולוסים, פרק ג', פסוק כ"ב.‬
‫‫"העבדים, הישמעו בכל דבר לאדוניכם ‫אשר בעולם הזה,‬
‫‫"לא למראית עין,‬
‫‫"כמתרצים אל בני אדם,‬
‫‫"אלא בתום לב‬
‫‫"וביראת האל."‬
‫‫אמן.‬
‫‫אמן. תודה, הכומר גרין, ‫על מילות החוכמה האלה.‬
‫‫תיהנו מיום ראשון.‬
‫‫הטבח הכין רוטב ללחם התירס שלכם הערב.‬
‫‫- אני בא איתך. ‫- רוברט, לא.‬
‫‫- אתה רגזן מדי. ‫- אני בא.‬
‫‫אם הם ירביצו לך שוב, הם יהרגו אותך. ‫לך עם מרי.‬
‫‫- אימא... ‫- לך, נו!‬
‫‫אדון ברודס, נוכל להחליף מילה?‬
‫‫אדון ברודס, נראה לי שאתה מכיר ‫את בעלה של מינטי, ג'ון.‬
‫‫הוא עובד איתי במנסרת תומפסון.‬
‫‫בטח שאני מכיר אותו. ‫נתתי לו להתחתן איתה.‬
‫‫מה העניין?‬
‫‫אני ומינטי חושבים להקים משפחה,‬
‫‫ו...‬
‫‫אנחנו רוצים שהילדים שלנו ‫ייוולדו חופשיים.‬
‫‫אז שכרנו עורך דין והבהרנו ש...‬
‫‫שכרתם עורך דין?‬
‫‫בן, על מה לעזאזל הכושי הזה מדבר?‬
‫‫אדוני, מדובר בבקשה האחרונה ‫של הסבא רבא שלך,‬
‫‫אטו פטיסון.‬
‫‫הוא נתן את אשתי, ריט, לאימא שלך כילדה, ‫והיא הייתה אמורה להשתחרר בגיל 45.‬
‫‫היא בת 57 עכשיו.‬
‫‫הצוואה אצלך?‬
‫‫יש לי מכתב מעורך הדין, אדוני.‬
‫‫זה כתוב שם בבירור.‬
‫‫אימא שלי הייתה בת 46 ‫כשמכרת את האחיות שלי.‬
‫‫עורך הדין אומר שזה לא חוקי.‬
‫‫כולנו היינו אמורים להשתחרר ‫כשמלאו לה 45.‬
‫‫האחיות שלי אבודות, אבל ג'ון ואני,‬
‫‫אנחנו רוצים שהילדים שלנו ‫ייוולדו חופשיים כמו שהם אמורים להיוולד.‬
‫‫תקשיבי, ילדה. ‫אבא שלך אולי חופשי וגם בעלך,‬
‫‫אבל את ואימא שלך ‫והאחים והאחות שלך,‬
‫‫שייכים לי לכל החיים.‬
‫‫הילדים שלך יהיו שייכים לי ‫והילדים שלהם יהיו שייכים לי.‬
‫‫את מבינה אותי?‬
‫‫אתה השטן! ‫אתה השטן, אדוארד ברודס!‬
‫‫מכרת את הבנות שלי בדרום, ‫במקום שבו לא מכירים את השם שלהן!‬
‫‫די.‬
‫‫- ג'ון... ‫- הילדות שלי אבודות...‬
‫‫אתה ובן לא רצויים פה יותר.‬
‫‫אל תתקרבו לעבדים שלי.‬
‫‫עכשיו עופו מהמרפסת שלי.‬
‫‫בואי. בואי.‬
‫‫אלמלא אתה, הייתי מוכר אותה מזמן.‬
‫‫האדון שלי רשע, אלוהים!‬
‫‫אתה יודע שהוא רשע!‬
‫‫אם אתה לא יכול לשנות את נשמתו, קח אותו!‬
‫‫קח אותו, אלוהים!‬
‫‫תהרוג את האדון שלי!‬
‫‫אלוהים לא מקשיב לכושים, מינטי.‬
‫‫אני אומר לך את זה מאז שאנחנו ילדים.‬
‫‫מאז שחליתי בטיפוס הבטן כילד ‫ואימא אמרה לך לשבת איתי.‬
‫‫הדבר הראשון שראיתי כשפקחתי את העיניים ‫הוא הפרצוף השחור הקטן שלך, שמתפלל.‬
‫‫העברת לי את החום מרוב פחד.‬
‫‫התרגלתי לפרצוף שלך,‬
‫‫אבל התפילה ההיא...‬
‫‫תמיד עשתה לי צמרמורת.‬
‫‫מה לעזאזל חשבת כששכרת עורך דין?‬
‫‫חשבת שאבא ישחרר את כולכם?‬
‫‫כמעט חצי מהרכוש שלו, סתם ככה?‬
‫‫הוא הזהיר אותי.‬
‫‫"ילד, עבד מועדף זה כמו חזיר מועדף.‬
‫‫"אתה יכול להאכיל אותו,‬
‫‫"אתה יכול לשחק איתו,‬
‫‫"לתת לו שם.‬
‫‫"יום אחד‬
‫‫"אולי תצטרך לאכול אותו או למכור אותו.‬
‫‫"אתה יודע את זה והחזיר יודע את זה.‬
‫‫"ואם אתה צריך למכור אותו, ‫אין אשמה גדולה מאשר הפרדה בין חזרזירים.‬
‫‫"ואם אתה צריך לאכול אותו, ‫תשכח את השם שלו."‬
‫‫אני מקווה שיום אחד אשכח את השם שלך.‬
‫‫בואי הביתה.‬
‫‫בואי, אמרתי.‬
‫‫אדוארד!‬
‫‫אלוהים, אדוארד!‬
‫‫רוצים להגיע לגן עדן? ‫אגיד לכם איך‬
‫‫תשאירו את היד על מחרשת הבשורה‬
‫‫כאן טמון אח, בעל ואב אהוב.‬
‫‫אנחנו מניחים אותו על משכבו היום...‬
‫‫תחזיקו‬
‫‫תשאירו את היד על המחרשה‬
‫‫תחזיקו‬
‫‫ברך אותנו בשם אבינו שבשמיים.‬
‫‫אם המחרשה נשארת בידיכם‬
‫‫היא תיקח אתכם ישר לארץ המובטחת‬
‫‫תשאירו את הידיים על המחרשה‬
‫‫בחורה שחורה נאה למכירה ‫"מינטי"‬
‫‫ג'ון! ג'וני, אני חייבת ללכת. ‫אני חייבת ללכת עכשיו.‬
‫‫אני יודע. אנחנו הולכים.‬
‫‫אני בא איתך.‬
‫‫ג'ון, אתה חופשי.‬
‫‫אם יתפסו אותך, ‫ייקחו ממך את החופש, לא אוכל לחיות עם זה.‬
‫‫אין לך סיכוי לבד, מינטי.‬
‫‫מי יגן עלייך אם יהיה לך התקף?‬
‫‫מי יהיה לידך כשתתעוררי?‬
‫‫את צריכה אותי.‬
‫‫חכה לי ליד השער.‬
‫‫אני איפרד מאימא שלי.‬
‫‫טוב.‬
‫‫כשתגיע הכרכרה, אני אעזוב אותך‬
‫‫ניפגש בארץ המובטחת‬
‫‫אני אעזוב אותך‬
‫‫אני מצטערת, אני אעזוב אותך‬
‫‫להתראות, ניפגש בבוקר‬
‫‫להתראות‬
‫‫ניפגש בבוקר, להתראות‬
‫‫כשתגיע מרכבת פרעה, אני אעזוב אותך‬
‫‫אני בדרך לארץ המובטחת‬
‫‫אני אעזוב אותך‬
‫‫אני מצטערת, אני אעזוב אותך‬
‫‫להתראות!‬
‫‫אבל ניפגש בבוקר, להתראות‬
‫‫ניפגש בבוקר, אני בדרך לארץ המובטחת‬
‫‫בצד השני של ירדן, בדרך לארץ המובטחת‬
‫‫אני מצטערת, אני אעזוב אותך‬
‫‫להתראות‬
‫‫אבל ניפגש בבוקר, להתראות‬
‫‫ניפגש בבוקר, להתראות‬
‫‫ניפגש בבוקר‬
‫‫להתראות‬
‫‫מה אתה עושה פה, ג'ון?‬
‫‫אין לך מה לחפש פה.‬
‫‫באתי לראות את אשתי, זה הכול, אדוני.‬
‫‫קשה לי שאני לא לראות אותה.‬
‫‫כדאי שתתרגל להתגעגע אליה.‬
‫‫תחזור לתומפסון.‬
‫‫כן, אדוני.‬
‫‫גידי!‬
‫‫- מה יש? ‫- מינטי! היא נעלמה!‬
‫‫לא לזוז, כושי!‬
‫‫איפה היא?‬
‫‫- איפה היא?! ‫- אמרתי לך, אדוני.‬
‫‫רק באתי להיפגש איתה‬
‫‫ולתת לה נשיקת לילה טו...‬
‫‫א' ק' תומפסון ‫מנסרה‬
‫‫אני לא רוצה להסתכל עלייך.‬
‫‫אני רוצה להגיד שלא ראיתי אותך.‬
‫‫אבל אני רואה את הלב שלך.‬
‫‫אבא, ימכרו אותי במורד הנהר.‬
‫‫במקום שלא חוזרים ממנו.‬
‫‫אני חייבת לברוח.‬
‫‫תקשיבי, ילדה. ‫לכי לכנסייה של הכומר גרין.‬
‫‫תבקשי ממנו להתפלל למען המסע שלך.‬
‫‫אבא, הכומר גרין תמיד מטיף לצייתנות...‬
‫‫תעשי מה שאני אומר!‬
‫‫לכי לכנסייה של הכומר גרין ‫ותבקשי ממנו להתפלל למען המסע שלך.‬
‫‫כן, אבא.‬
‫‫אני אהיה איתך.‬
‫‫לכי עכשיו.‬
‫‫אני אוהבת אותך, אבא.‬
‫‫גם אני אוהב אותך.‬
‫‫מי שם?‬
‫‫מינטי, הבת של בן רוס.‬
‫‫ילדה, מה את עושה פה לבד בשעה כזאת?‬
‫‫יצאת מדעתך? בואי.‬
‫‫אבא שלי אמר לי לבקש ממך ‫להתפלל למען המסע שלי.‬
‫‫- את זאת עם ההתקפים? ‫- כן, אדוני.‬
‫‫ואת מתכוונת לברוח?‬
‫‫מתכוונים למכור אותי בדרום, ‫רחוק מבעלי וממשפחתי.‬
‫‫זאת אומרת שיש להם מוטיבציה.‬
‫‫את כסף בשבילם,‬
‫‫אלא אם כן ישמעו שברחת, ‫ואז תהיי סחורה פגומה.‬
‫‫יכו אותך, יטילו בך מום או גרוע מכך.‬
‫‫אם תלכי לבד, יש לך סיכוי קלוש.‬
‫‫אם סוחרי העבדים לא יתפסו אותך, ‫הצפעים או הזאבים יתפסו.‬
‫‫את יודעת בכלל לקרוא, ילדה?‬
‫‫אולי אף אחד לא שם לב שהלכת, ‫אולי תתגנבי חזרה עד אור הבוקר.‬
‫‫אני לא חוזרת.‬
‫‫אני רוצה להיות חופשיה.‬
‫‫אין הרבה זמן. כמעט חצות.‬
‫‫את חייבת להתרחק מכאן לפני הזריחה.‬
‫‫אני צריך שתזכרי את מה שאני אומר לך.‬
‫‫- את יכולה? ‫- כן, אדוני.‬
‫‫הפחד הוא האויב שלך.‬
‫‫תבטחי באלוהים.‬
‫‫כוכב הצפון ינחה אותך. ‫תעקבי אחרי כוכב הצפון.‬
‫‫אם אין כוכבים, תעקבי אחרי הנהר.‬
‫‫אם את לא רואה את הנהר, ‫תנסי לשמוע אותו.‬
‫‫כשהנהר מתפצל, ‫תחצי את הגשר הגבוה מעל הנחל השוצף‬
‫‫ולכי ישר צפונה.‬
‫‫אחרי כמה ימים נהר דלאוור יהיה מימינך. ‫תמשיכי במקביל אליו לווילמינגטון.‬
‫‫תחפשי נפח וסוחר ברזל בשם תומס גארט.‬
‫‫אני איידע אותו.‬
‫‫שאלוהים יהיה עמך, ילדה.‬
‫‫לא ראיתי אותה, אדוני.‬
‫‫לא הסתכלתי על הפנים של הבת שלי ‫מאז שאדון ברודס גירש אותנו.‬
‫‫בן הוא כושי ישר, גדעון. ‫אם הוא אומר שהוא לא ראה אותה, הוא לא ראה.‬
‫‫הוא יודע משהו.‬
‫‫תפסתי אותו מרחרח ליד הבקתות ‫כשמינטי ברחה.‬
‫‫אמרתי לך.‬
‫‫לא ראיתי אותה.‬
‫‫אחיין! אחיין!‬
‫‫זה מיותר.‬
‫‫האנשים האלה הם העובדים המכובדים שלי.‬
‫‫אם הכושים שלך עזרו לשפחה שלי לברוח, ‫אני מטיל עליך את האחריות.‬
‫‫- הכלב מריח משהו! ‫- קדימה!‬
‫‫לשם!‬
‫‫קדימה!‬
‫‫מינטי!‬
‫‫תחזרי בלי להילחם.‬
‫‫המשפחה דואגת לך.‬
‫‫אימא שלך בוכה.‬
‫‫גם אחותך.‬
‫‫בואי הביתה.‬
‫‫את חושבת לקפוץ?‬
‫‫התאבדות היא חטא נגד אלוהים.‬
‫‫גם נגד הבעלים שלך.‬
‫‫לאט לאט.‬
‫‫החלטתי לא למכור אותך בסוף.‬
‫‫האמת היא שאתגעגע אלייך.‬
‫‫היית איתי כל חיי, ‫כמו שאימא שלך הייתה עם אבא שלי כל חייו.‬
‫‫אבא נדר שלא ימכור את אימא שלך, ‫ואני נודר שלא אמכור אותך.‬
‫‫את יכולה לחזור ולא אפגע בך קשה.‬
‫‫את יכולה להישאר בבית, ‫עם ג'ון, איתנו.‬
‫‫את רוצה את זה?‬
‫‫אני אהיה חופשיה או שאמות.‬
‫‫לעזאזל, מינטי!‬
‫‫אני יודע שאת שם.‬
‫‫כדאי שתצאי עכשיו.‬
‫‫אדוני...‬
‫‫אתה מכיר פה נפח בשם גארט?‬
‫‫תיזהרי, ילדה.‬
‫‫את חצי עירומה, נראית חצי מתה.‬
‫‫כל מי שעיניו בראשו מבין מה את.‬
‫‫האיש שאת מחפשת ‫נמצא בשדרה הרביעית פינת שיפלי.‬
‫‫לא יותר מ-800 מטר ממערב לנו.‬
‫‫תודה, אדוני.‬
‫‫אפשר לעזור לך, חברה?‬
‫‫אדוני, אתה מכיר אדם בשם הכומר גרין?‬
‫‫כן, אני מכיר.‬
‫‫הגענו, חברה. ‫גבול פנסילבניה.‬
‫‫להסיע אותך מעבר לגבול ‫או שאת מעדיפה ללכת לבד לחופש?‬
‫‫אלך עם האל.‬
‫‫פילדלפיה 40 ק"מ מפה.‬
‫‫תמצאי את החברה נגד עבדות של פנסילבניה‬
‫‫ותבקשי את ויליאם סטיל.‬
‫‫ככה הוא נראה...‬
‫‫אז תזהי אותו כשתראי אותו.‬
‫‫עד פגישתנו הבאה, שאלוהים יברך אותך.‬
‫‫שאלוהים יברך אותך, אדוני.‬
‫‫פילדלפיה, פנסילבניה‬
‫‫בבקשה, אדוני. ‫אני מחפשת את החברה נגד עבדות של פנסילבניה.‬
‫‫השדרה החמישית פינת רחוב ארץ', ‫כ-800 מטר בהמשך.‬
‫‫אל תפחדי. יש הרבה כמונו כאן, בפילדלפיה.‬
‫‫תלכי כאילו יש לך זכות, ‫אף אחד לא יטריד אותך.‬
‫‫תודה.‬
‫‫אפשר לעזור לך?‬
‫‫אדוני, אתה מר ויליאם סטיל?‬
‫‫כן. ומי את?‬
‫‫אדם לבן בשם גארט שלח אותי.‬
‫‫נתחיל בשמך המלא ובמקום שבאת ממנו.‬
‫‫הספר הזה מלא בסיפורי עבדים.‬
‫‫אני מתעד את רוב העבדים ‫שעוברים דרך פילדלפיה.‬
‫‫את חלקם אני צריך למצוא, ‫הרוב מוצאים אותי.‬
‫‫קוראים לי ארמינטה רוס טאבמן.‬
‫‫מכנים אותי מינטי.‬
‫‫באתי ממחוז דורצ'סטר, מרילנד.‬
‫‫החווה של אדוארד ברודס.‬
‫‫אדוארד ברודס הוא האדון שלך?‬
‫‫האדון ברודס מת.‬
‫‫אשתו, גברת אלייזה, ‫היא הבעלים שלי ושל המשפחה שלי.‬
‫‫לא שלך.‬
‫‫כבר לא.‬
‫‫אז איפה האחרים?‬
‫‫לא היו אחרים.‬
‫‫את יודעת שאת יכולה לסמוך עליי. ‫אני... אני חבר.‬
‫‫עם מי עברת את המסע?‬
‫‫עזבתי את בעלי ואת משפחתי. ‫היינו רק אני ואלוהים.‬
‫‫אני לא יודע אם את יודעת ‫עד כמה זה יוצא דופן, אבל...‬
‫‫באורח פלא עברת 160 ק"מ לחופש‬
‫‫לבדך לגמרי.‬
‫‫את רוצה לבחור שם חדש...‬
‫‫כדי לסמן את החופש שלך? ‫רוב העבדים לשעבר רוצים. כל שם שתרצי.‬
‫‫קוראים לאימא שלי ריט,‬
‫‫אבל השם שלה הוא הארייט.‬
‫‫אני רוצה את השם של אימא שלי ושל בעלי.‬
‫‫הארייט טאבמן.‬
‫‫האדון שלך פגע בך גופנית?‬
‫‫יש לך פצעים או צלקות מהלקאות?‬
‫‫המשגיח פתח לי את הראש‬
‫‫כשהייתי בת 13 בערך.‬
‫‫הייתי בחנות עם הבן של האדון, גדעון.‬
‫‫גיל 13 שבר בגולגולת‬
‫‫אחי הגדול רוברט התגנב ועקב אחרינו.‬
‫‫הוא לא סמך על האדון גדעון ‫כשהוא לבד איתי.‬
‫‫אחרי כמה דקות התפרץ פנימה המשגיח ‫וחיפש את רוברט. הוא היה אחוז טירוף.‬
‫‫הוא לקח משקולת מהדלפק ‫וזרק אותה על אחי,‬
‫‫אבל נכנסתי ביניהם.‬
‫‫נפתחה לי הגולגולת.‬
‫‫אומרים שישנתי כמעט חודשיים.‬
‫‫הזיכרון הבא שלי הוא המכירה של האחיות שלי.‬
‫‫אבל ראיתי את זה לפני שזה קרה.‬
‫‫מה זאת אומרת, ראית את זה לפני שזה קרה?‬
‫‫אלוהים הראה לי...‬
‫‫כדי להכין אותי, אני מניחה.‬
‫‫אבל כשזה קרה, זה כאב כל כך.‬
‫‫גרוע יותר מכל הלקאה.‬
‫‫גרוע יותר מהחור בראש שלי.‬
‫‫החור בראש שלי פשוט... ‫עשה את הקול של אלוהים ברור יותר.‬
‫‫ייתכן נזק מוחי.‬
‫‫בוקר טוב.‬
‫‫תכף מגיעים.‬
‫‫אכסניה לנשים שחורות בלבד‬
‫‫מר סטיל. אחר צהריים טובים.‬
‫‫גברת ביוקנן, אחר צהריים טובים.‬
‫‫הרשי לי להכיר לך את גברת הארייט טאבמן, ‫שהגיעה זה עתה.‬
‫‫הארייט, זאת מרי ביוקנן.‬
‫‫היא חברה ובעלת העסק הזה.‬
‫‫נעים להכיר, הארייט.‬
‫‫גברתי.‬
‫‫אשאיר אותה בידייך המסורות, מרי.‬
‫‫גבירותיי, אחר צהריים טובים.‬
‫‫תיכנסי.‬
‫‫קדימה.‬
‫‫החדרים הציבוריים בקומה הזאת.‬
‫‫זה חדר המשחקים.‬
‫‫תגידי שלום.‬
‫‫- שלום. ‫- שלום.‬
‫‫וזה הטרקלין. ‫את מוזמנת להיכנס לפה מתי שתרצי.‬
‫‫כן, אני אישה, ‫כן, אני שחורה, וכן, אני בעלת המקום.‬
‫‫אימא שלי השתחררה כשהאדון שלה מת. ‫הייתי אז ברחם שלה,‬
‫‫ונולדתי וגדלתי חופשיה כאן, בפילדלפיה.‬
‫‫את יכולה לקחת את החדר האחרון ‫למעלה משמאל,‬
‫‫וארוחת הערב כבר הוגשה, ‫אבל אכין לך צלחת.‬
‫‫אבל קודם את צריכה אמבטיה. ‫את מסריחה כמו חיית משק.‬
‫‫יש אמבטיה במטבח. ‫אכין לך מים.‬
‫‫נולדת חופשיה?‬
‫‫כן.‬
‫‫אז אף פעם לא נאלצת להסריח מפחד.‬
‫‫לנוס על נפשך.‬
‫‫לא, הארייט. אני מתנצלת.‬
‫‫אלך לחמם לך את הנזיד. ‫אם תצטרכי משהו, תודיעי לי.‬
‫‫אז...‬
‫‫יש לך גבר?‬
‫‫בעלי, ג'ון. הוא חופשי כמוך.‬
‫‫הוא עמד לברוח איתי, אבל...‬
‫‫פחדתי שאם יתפסו אותנו, ‫ייקחו ממנו את החופש.‬
‫‫אז השארתי אותו שם. ‫אבל הלוואי שהוא היה פה איתי עכשיו.‬
‫‫בטח היה לו קשה כשהתגלה שברחתי.‬
‫‫אנשי הסירה, אנחנו קוראים להם "בלאק ג'קס",‬
‫‫הם שטים בשני הכיוונים ‫בדלאוור ובמפרץ צ'ספיק.‬
‫‫אולי הם יוכלו להודיע לו שהגעת.‬
‫‫תודה, גברתי.‬
‫‫תקראי לי מרי.‬
‫‫תתרחצי טוב, כי מחר נשיג לך עבודה בשכר.‬
‫‫לאט יותר, הארייט. ‫לא משלמים לנו לפי נפח.‬
‫‫כעבור שנה‬
‫‫שלום, גברת הארייט.‬
‫‫ג'ספר. יש חדש מהמשפחה שלי?‬
‫‫כן, גברתי. ‫הבאתי עץ מהחוף המזרחי.‬
‫‫בעלך והמשפחה שלך יודעים שאת בסדר.‬
‫‫בעלי? הוא מסר לי הודעה?‬
‫‫לא, גברתי. אין הודעה.‬
‫‫תודה.‬
‫‫זה לא רע.‬
‫‫אני מכיר את מר ביצ'ם בפיין.‬
‫‫אני רוצה שתיקח את זה אליו אחה"צ.‬
‫‫הארייט, מה שלומך?‬
‫‫אני צריכה שהמלאכים שלך ‫יעזרו להביא את בעלי ואת משפחתי.‬
‫‫הארייט, זה לא עובד ככה.‬
‫‫המלאכים שלי הם חלק מרשת מתוחכמת, ‫לא לשימושך האישי.‬
‫‫תסמכי עליי שאנחנו עושים מה שאפשר...‬
‫‫אבל אני מרגישה שמשהו לא בסדר, ויליאם.‬
‫‫אני לא מצליחה לישון. ‫בבקשה, תעזור לי.‬
‫‫תקשיבי, הארייט.‬
‫‫העבודה שלנו נהייתה מסוכנת הרבה יותר.‬
‫‫בעלי העבדים נהיים מתוסכלים מכמות הבורחים.‬
‫‫שופטים פדרליים, מרשלים ולוכדי עבדים ‫משתפים פעולה.‬
‫‫אפילו הקונגרס מאיים לחוקק חוקים ‫כדי לפייס את הדרום.‬
‫‫אם לא תעזור לי, אלך לבד.‬
‫‫הארייט, חכי שנייה!‬
‫‫הארייט, אני לא יכול שתסכני את חייך ‫או את הרשת כי את בודדה.‬
‫‫חילוץ עבדים דורש מיומנות ותכנון קפדני.‬
‫‫זה דורש קריאה, הארייט.‬
‫‫את יכולה לקרוא שלט או מפה? ‫את יודעת לקרוא בכלל?‬
‫‫אני מקדישה את תשומת הלב ‫להקשבה לקול של אלוהים.‬
‫‫את יודעת מה יקרה אם יתפסו אותך?‬
‫‫יענו אותך עד שתכווני אותם למשרד הזה.‬
‫‫היה לך מזל, הארייט.‬
‫‫ואת לא יכולה לעשות יותר שום דבר.‬
‫‫אל תגיד לי מה אני לא יכולה לעשות.‬
‫‫הגעתי עד לכאן בעצמי.‬
‫‫אלוהים השגיח, ‫אבל הרגליים שלי היו שלי,‬
‫‫רצתי, דיממתי, טיפסתי, כמעט טבעתי, ‫לא אכלתי ימים שלמים והצלחתי!‬
‫‫אז אל תגיד לי מה אני לא יכולה לעשות.‬
‫‫אתה לא מכיר אותי.‬
‫‫החלטתי, אני חוזרת.‬
‫‫בלי בעלי ומשפחתי ‫אני סתם גרה בארץ נכרייה.‬
‫‫אם אני חופשיה, גם הם צריכים להיות חופשיים.‬
‫‫אני אשחרר אותם בזה אחר זה, ואתחיל בבעלי.‬
‫‫אני צריכה חליפה בשבילו ושמלה בשבילי ‫כדי שאיראה כמו גברת חופשיה.‬
‫‫מרי...‬
‫‫תעזרי לי?‬
‫‫מה שלומך?‬
‫‫- מה שלומך? ‫- יופי.‬
‫‫את בטוחה בעצמך, רגועה,‬
‫‫חכמה מספיק כדי לדעת ‫שלא להסתכל לאדם לבן זר בעיניים.‬
‫‫את לא מחפשת צרות.‬
‫‫כשהצרות יגיעו...‬
‫‫את תהיי מוכנה.‬
‫‫תנסי.‬
‫‫כן.‬
‫‫את תהיי מוכנה.‬
‫‫אחבר אותך למישהו שימכור לך ‫מסמכים של אישה חופשיה.‬
‫‫הם לא יהיו שלך. הם של מישהי אחרת.‬
‫‫אולי הם לא יתאימו לתיאור בדיוק,‬
‫‫- דסה דיקסון, פילדלפיה - ‫- אבל יהיה בהם משהו נכון.‬
‫‫תחנת דובר, דלאוור. דובר, דלאוור.‬
‫‫נקווה שלא יקראו אותם בקפדנות רבה מדי.‬
‫‫חוששים יותר משחורים שנוסעים צפונה.‬
‫‫מי שבורח לא נוסע דרומה.‬
‫‫שלום, אדוני. מה שלומך?‬
‫‫מסמכים.‬
‫‫- דסה דיקסון? ‫- כן, אדוני.‬
‫‫איפה נולדת, דסה?‬
‫‫פילדלפיה, 18 ביולי 1824, חופשיה.‬
‫‫כתוב פה שאת 1.70 מטר.‬
‫‫את לא יותר מ-1.50 מטר.‬
‫‫בטח נעלתי את המגפיים הגבוהים באותו יום.‬
‫‫כתוב שיש לך כתם לידה על המצח.‬
‫‫נכון, אדוני.‬
‫‫תודה, אדוני.‬
‫‫קדימה!‬
‫‫תיישרו את השורות!‬
‫‫מר תומפסון היקר... ‫לא, גיסי היקר.‬
‫‫אני מקווה שתקבל את התשלום הצנוע הזה ‫על החוב של בעלי המנוח...‬
‫‫בעלי המנוח היקר...‬
‫‫אדוארד.‬
‫‫קבל בבקשה את 7.50 הדולרים המצורפים. ‫אני מקווה שאשלח תשלום נוסף בחודש הבא.‬
‫‫שכנתך וגיסתך, אלייזה ברודס.‬
‫‫נצטרך למכור כמה עבדים, אימא.‬
‫‫המעמד שלנו בקהילה הזאת ‫נמדד לפי שחורים.‬
‫‫אנחנו לא יכולים לחיות כמו קבצנים.‬
‫‫את מעדיפה להשאיר את העבדים ‫ולמכור את החווה?‬
‫‫אפשר למכור את האחים רוס.‬
‫‫רוברט לבדו שווה 700-600.‬
‫‫אם נמכור גם את ג'וניה ואת הנרי, ‫נוכל להכניס אולי 1,600 דולר.‬
‫‫הם יעזרו מאוד ‫לשלם את החובות של אבא.‬
‫‫לא תצטרכי להתחנן, ‫נוכל להמשיך כרגיל.‬
‫‫כשאתה רווק והולך לבתי בושת?‬
‫‫נמשיך כרגיל.‬
‫‫האחרים יצטרכו לעבוד קשה יותר ‫כדי לפצות על האובדן.‬
‫‫שחורים למכירה.‬
‫‫בסדר. כן, אדוני.‬
‫‫אני מצטערת שנאלצתי לעזוב אותך...‬
‫‫מינטי?‬
‫‫ג'וני.‬
‫‫ג'וני, מה עשו לך?‬
‫‫עין אחת טובה זה כל מה שאני צריך ‫כדי לראות אותך, מותק.‬
‫‫את נראית טוב, מינטי.‬
‫‫את נראית טוב.‬
‫‫למה חזרת לפה? זה מסוכן.‬
‫‫באתי לקחת אותך, לשחרר אותך. ‫הבאתי לך חליפה.‬
‫‫אני חיה חופשיה בפילדלפיה, ‫אבל אני לא יכולה לחיות בלעדיך.‬
‫‫אתה לא שמח לראות אותי?‬
‫‫שמעתי שטבעת, מינטי.‬
‫‫לא חשבתי שאראה אותך שוב.‬
‫‫שלחתי לך הודעה דרך ה"בלאק ג'קס".‬
‫‫עד ששמעתי שאת חיה...‬
‫‫מינטי...‬
‫‫אני נשוי.‬
‫‫אני יודעת שאתה נשוי.‬
‫‫נשוי לי.‬
‫‫נישאתי לאישה אחרת.‬
‫‫נישאת לאישה אחרת?‬
‫‫קוראים לה קרוליין.‬
‫‫היא חופשיה כמוני.‬
‫‫היא בהיריון.‬
‫‫אישה...‬
‫‫אישה אחרת? בהיריון?‬
‫‫חשבתי... חשבתי שאתה אוהב אותי.‬
‫‫- די, די... ‫- היי, היי!‬
‫‫אני אוהב אותך כמו שלא אהבתי אף אחת.‬
‫‫יותר מעצמי.‬
‫‫את עזבת אותי, מינטי.‬
‫‫את עזבת אותי.‬
‫‫הלכת לבד ועזבת אותי, והתפללתי למענך.‬
‫‫גדעון עיוור את העין שלי בשוט, ‫והתפללתי למענך.‬
‫‫כששמעתי שקפצת מהגשר וחשבתי שאת מתה,‬
‫‫נלכדת בצמחים שבנהר כמו חיה...‬
‫‫התפללתי למענך.‬
‫‫ואז נישאת לאישה אחרת!‬
‫‫לך.‬
‫‫לך הביתה.‬
‫‫מינטי, את בסכנה פה.‬
‫‫את חייבת ללכת עכשיו.‬
‫‫לך הביתה!‬
‫‫אני אוהב אותך, מינטי.‬
‫‫אני אוהב אותך.‬
‫‫הייתי מת למענך...‬
‫‫אם היית נותנת לי.‬
‫‫למה, אלוהים?‬
‫‫הקשבתי לקול שלך.‬
‫‫אמרת לי לבוא, באתי.‬
‫‫הובלת אותי לפה.‬
‫‫למה הבאת אותי עד לכאן ‫כדי למרוח לי בוץ בפרצוף?‬
‫‫למה נתת לי לחיות?‬
‫‫מינטי.‬
‫‫ג'ון אמר לי שאת פה.‬
‫‫- אבא. ‫- כן.‬
‫‫אני לא אסתכל עלייך, ‫אבל העובדה שאת כאן היא נס.‬
‫‫אבא.‬
‫‫החבאתי את האחים שלך במחסן התירס. ‫גברת אלייזה עומדת למכור אותם.‬
‫‫הם מחכים שם לרוברט.‬
‫‫התחילו למרי צירים, ‫והוא לא מוכן ללכת עד שהיא תלד.‬
‫‫- ג'וניה. ‫- מינטי!‬
‫‫אני לא מאמין שזאת את.‬
‫‫- הנרי. ‫- מינטי...‬
‫‫מינטי, זאת אשתי לעתיד, ג'יין, ‫מהחווה של הורשיו ג'ונס.‬
‫‫האדון שלה הרביץ לה חזק. ‫היא באה איתנו.‬
‫‫גם פיבי ביקשה לבוא. ‫היא פוחדת שימכרו אותה בלי התינוקת.‬
‫‫בעלי מת באביב שעבר. ‫היא כל מה שיש לי.‬
‫‫כששמעתי שהגעת לחופש, קראתי לה ארמינטה.‬
‫‫היא תתנהג יפה, אני מבטיחה.‬
‫‫אחותך רייצ'ל גנבה את תמיסת האופיום ‫של גברת אלייזה כדי שהיא תהיה בשקט.‬
‫‫איפה רייצ'ל?‬
‫‫איפה אחותי?‬
‫‫רייצ'ל פוחדת לברוח, מינט. ‫היא אומרת שגברת אלייזה משגיחה עליה.‬
‫‫ואימא?‬
‫‫ריט איתי. ‫גברת אלייזה נתנה לי לקנות את החופש שלה.‬
‫‫היא לא צריכה אותה כל כך. ‫ריט לא בסדר מאז שהיא שמעה שטבעת.‬
‫‫אני אטפל באימא שלך, אל תדאגי לנו.‬
‫‫תכננתי שיבוא איתי רק עוד אדם אחד, ‫לא כולכם וגם תינוקת.‬
‫‫מאוחר. כדאי שתצאו לדרך. ‫אשלח את רוברט בהמשך.‬
‫‫קדימה!‬
‫‫רוברט!‬
‫‫תודה לאל.‬
‫‫מינטי!‬
‫‫מה שלום מרי?‬
‫‫יש לנו תינוקת.‬
‫‫הצמדתי אותה לשד של אימא שלה ‫ונפרדתי מהן בנשיקה.‬
‫‫נאלצת לעזוב אותן.‬
‫‫בחופש או בשלשלאות.‬
‫‫בחרת בחופש.‬
‫‫באת בגלל ג'ון.‬
‫‫חשבתי שבאתי בגללו.‬
‫‫עכשיו אני מבינה שבאתי בגללכם.‬
‫‫נשארו רק כמה שעות של חושך. ‫אתם צריכים לצאת לדרך.‬
‫‫קדימה.‬
‫‫- לך אחרי אחותך. ‫- בסדר, אבא.‬
‫‫בסדר.‬
‫‫אני אהיה איתכם.‬
‫‫אבא, בוא איתנו.‬
‫‫אני ואימא שלך נהיה בסדר גמור.‬
‫‫אני לא הולך לשום מקום ‫עד שכל הילדים שלי חופשיים.‬
‫‫לכי, קדימה.‬
‫‫לכי.‬
‫‫לא ראיתי אף אחד מכם.‬
‫‫מינטי, זה לא מוצא חן בעיניי.‬
‫‫הכומר אמר שיש מקום מיוחד בגיהינום ‫לאלה שבורחים.‬
‫‫אני לא סומך עליו.‬
‫‫אתה סומך עליי?‬
‫‫כן.‬
‫‫ילדה, טוב לראות אותך.‬
‫‫שמעתי שחזרת. כמעט לא האמנתי.‬
‫‫אתה, תרים את זה בבקשה.‬
‫‫תצטרכו לחכות שם למטה.‬
‫‫השמועה התפשטה.‬
‫‫תמצא אותו, לעזאזל!‬
‫‫- אימא, מה קרה? ‫- חמישה עבדים ברחו.‬
‫‫חמישה עבדים, יותר מ-2,000 דולר! ‫כל החווה שווה רק 5,000.‬
‫‫יש לנו עכברוש במזווה, והוא ירעיב אותנו ‫אם לא נלכוד אותו ונהרוג אותו!‬
‫‫רייצ'ל!‬
‫‫כן, גברתי?‬
‫‫אל תגידי לי "כן, גברתי", כלבה שחורה! ‫האחים שלך ברחו!‬
‫‫מה החלק שלך בזה?‬
‫‫אני לא יודעת כלום, נשבעת! ‫אני לא יודעת על מה אתם מדברים. מי ברח?‬
‫‫אני אשבור לך את המפרקת.‬
‫‫אני לא יודעת כלום, נשבעת.‬
‫‫פוקס, קח את שני הכושונים האלה לשוק ‫ותמכור אותם.‬
‫‫- כן, אדוני. ‫- לא!‬
‫‫זאת מינטי.‬
‫‫שקרנית.‬
‫‫מינטי מתה.‬
‫‫היא חיה. היא חזרה.‬
‫‫אגדות של כושים. ‫כמו רוחות רפאים בביצות. היא משקרת.‬
‫‫אני מקווה שזה נכון.‬
‫‫אלוהים, אני מקווה.‬
‫‫פוקס, תאסוף כמה אנשים ‫ותפגוש אותי בפופלר נק.‬
‫‫אטפל בך כשאחזור.‬
‫‫מה הבעיה שלך, לעזאזל, עבד? פנה את הדרך.‬
‫‫אתה מחפש עבדים שברחו, אדוני?‬
‫‫מה אתה יודע על זה?‬
‫‫זאת המודעה שלך, נכון?‬
‫‫שפחה שברחה, נמוכה, חזקה, שקע בראש.‬
‫‫איפה ראית אותה?‬
‫‫אקח אותך לשם תמורת דולר.‬
‫‫אני גשש, אני יודע לאיזה כיוון הם הלכו ‫ואני יכול לעזור לך למצוא אותם.‬
‫‫גשש, אמרת?‬
‫‫וזאת רק ההתחלה.‬
‫‫יש לי לא מעט כישורים, ‫אז אתה מקבל סייר וגשש.‬
‫‫אבל אני עובד תמורת שכר, אני לא עבד.‬
‫‫אולי תגיד לי לאיזה כיוון הם הלכו, ‫אחרת אוריד לך את האף בירייה?‬
‫‫מזרחה מפופלר נק.‬
‫‫אני מכיר את ביגר לונג!‬
‫‫לוכד העבדים הכי טוב באזור,‬
‫‫אבל קשה להשגה, רגזן ויקרן.‬
‫‫- אתה מכיר את ביגר לונג? ‫- אנחנו כמו אחים.‬
‫‫הוא מסתובב במקומות ‫שלא יראו אותך בהם, אדוני,‬
‫‫אבל אני יודע איפה למצוא אותו.‬
‫‫תמצא את ביגר לונג ‫ותגיד לו שייפגש איתי בפופלר נק.‬
‫‫תתוגמל על זה.‬
‫‫אתמול בלילה ברחו חמישה ‫מהעבדים הכי טובים שלי.‬
‫‫שלושה כושים ונקבה עם ילדה.‬
‫‫אשלם שלוש מאות דולר על החזרתם‬
‫‫בריאים ושלמים.‬
‫‫ואני רוצה גם את הבחורה שמנהיגה אותם.‬
‫‫אני לא רוצה שייגרם לה נזק ‫מידיו של אף אחד חוץ ממני.‬
‫‫אני מקבל מאתיים דולר.‬
‫‫הם יכולים להתחלק בשאר.‬
‫‫מאתיים דולר?‬
‫‫מה מכוער כמוך יקנה ב-200 דולר?‬
‫‫זונות לבנות שיספיקו לי עד התענית.‬
‫‫אז כדאי שתהיה טוב כמו שאומרים.‬
‫‫כלב טוב.‬
‫‫הם באים ישר אלינו! ‫ביגר מביא אותם מאחור.‬
‫‫השניים האחרים שומרים על הדרכים. ‫הם יכולים להגיע רק לכאן.‬
‫‫נחכה להם.‬
‫‫שלא יחמקו.‬
‫‫מה יש לה?‬
‫‫היא מתפללת. מינטי יוצאת דופן במובן הזה.‬
‫‫מה אנחנו אמורים לעשות, לחכות? ‫היא המנהיגה שלנו.‬
‫‫- תרים אותה! ‫- אל תיגע בה!‬
‫‫היא מדברת לאלוהים.‬
‫‫הם באים. חייבים ללכת!‬
‫‫אי אפשר ללכת לכיוון הזה.‬
‫‫יש סכנה.‬
‫‫אלוהים אמר לאיזה כיוון אפשר ללכת?‬
‫‫שמאלה.‬
‫‫מה עכשיו?‬
‫‫חוצים.‬
‫‫אני לא יודעת לשחות!‬
‫‫גם אני לא.‬
‫‫רוברט, תסחב את התינוקת.‬
‫‫אייזק, תעזור לגברת לוסי.‬
‫‫ג'וניה, תעזור לג'יין.‬
‫‫הטיפשה הזאת מנסה להטביע אותנו!‬
‫‫מינטי, השתגעת לגמרי. ‫יש איתנו קשישה ותינוקת.‬
‫‫אנחנו לא נכנסים לנהר. בואו.‬
‫‫אני אומרת שכן!‬
‫‫תהיו חופשיים או תמותו.‬
‫‫לא עזבתי את אשתי ואת המשפחה שלי ‫כדי לטבוע כמו עכברוש.‬
‫‫את רוצה לירות בי?‬
‫‫בבקשה.‬
‫‫אם היא תטבע, מי ינהיג אותנו?‬
‫‫היא היחידה שמכירה את הדרך ‫אל ארץ החופש.‬
‫‫אני רוצה לראות את ארץ החופש לפני שאמות.‬
‫‫אני אנהיג אתכם. ‫אל הגשר! אחריי!‬
‫‫קדימה, קדימה!‬
‫‫קדימה!‬
‫‫אוי, אלוהים.‬
‫‫אבינו שבשמיים.‬
‫‫נהרות של מים חיים זורמים בקרבי.‬
‫‫אלוהים, עזור לי לחצות, קח אותי ליבשה.‬
‫‫מה קרה?‬
‫‫איבדתי אותם.‬
‫‫איבדת אותם?‬
‫‫הם נעלמו בערפל...‬
‫‫פישלת, כושי.‬
‫‫- מינטי... ‫- התינוקת, ארמינטה.‬
‫‫תקרא לה מינטי.‬
‫‫תקרא לי הארייט מעכשיו.‬
‫‫זה שם החופש שלי.‬
‫‫אני הארייט טאבמן,‬
‫‫המנהיגה של הקבוצה הזאת.‬
‫‫אנחנו עושים מה שאני אומרת.‬
‫‫הארייט.‬
‫‫- אלה... ‫- החברים והמשפחה שלי.‬
‫‫עבדים שרוצים חופש.‬
‫‫הלכתי דרומה והבאתי אותם.‬
‫‫אלוהים הראה לי את הדרך.‬
‫‫אשתו היא אישה חופשיה.‬
‫‫היא בהיריון ממנו.‬
‫‫ג'ון לא רצה ממני ילדים.‬
‫‫הוא לא היה מסוגל להתמודד ‫עם המחשבה שהם יגדלו כעבדים.‬
‫‫הארייט...‬
‫‫את הרבה מעבר לכל גבר שהכרתי אי פעם.‬
‫‫הרבה מעבר.‬
‫‫מה זה גבר בשביל אישה שאלוהים נגע בה?‬
‫‫את צוחקת עליי, מרי?‬
‫‫לא. בכלל לא.‬
‫‫אבל יש לי שאלות.‬
‫‫את אומרת שהקול של אלוהים מוביל אותך. ‫איזו תחושה זאת?‬
‫‫לפעמים זה צורב.‬
‫‫כמו מכה בפרצוף.‬
‫‫בפעם אחרת ראיתי... כמו חלום.‬
‫‫הוא התעופף ברגע שהתעוררתי.‬
‫‫נראה כאילו אני לומדת ‫לראות ולשמוע את אלוהים‬
‫‫כמו שאנשים מסוימים לומדים לקרוא ספר.‬
‫‫אני ממקדת בזה את כל תשומת הלב.‬
‫‫בלי ספק.‬
‫‫לפני שאני יכולה לתהות...‬
‫‫אם שמעתי אותו בכלל.‬
‫‫לפני שאני יכולה להבין מה זה אומר.‬
‫‫חשבתי שאלוהים...‬
‫‫רצה שאלך להביא את בעלי.‬
‫‫ג'ון היה פשוט אמצעי ‫לכוון אותי למקום שבו היו זקוקים לי.‬
‫‫הייתי עם חליפה ובלי בעל. ‫הרגשתי טיפשה.‬
‫‫הוא הטיפש.‬
‫‫לאלוהים היו תוכניות אחרות בשבילי, מר סטיל.‬
‫‫אני מתחיל להבין את זה.‬
‫‫לכן אני מביא אותך הנה.‬
‫‫ערב טוב, מרטין.‬
‫‫ערב טוב, מר סטיל.‬
‫‫מי האנשים האלה?‬
‫‫זאת הוועדה. ‫המארגנים והקצינים של מסילת הרכבת המחתרתית,‬
‫‫שעוזרת לעבדים לברוח משעבוד.‬
‫‫אף אחד לא רואה את זה.‬
‫‫רק אלה שהצטרפו.‬
‫‫גבירותיי ורבותיי,‬
‫‫הרשו לי להכיר לכם אישה יוצאת מהכלל, ‫גברת הארייט טאבמן.‬
‫‫הארייט ברחה מעבדות בעצמה רק לפני שנה,‬
‫‫והיא כבר חזרה לשחרר אחרים.‬
‫‫היא הביאה איתה תשע נפשות ‫ולא איבדה איש.‬
‫‫מתוך הכרה באומץ ובכישרון שלה‬
‫‫אנחנו מקבלים אותה לוועדה ‫כנהגת על מסילת הרכבת.‬
‫‫מה זו נהגת?‬
‫‫נהגת מלווה עבדים או נוסעים‬
‫‫לבתי מסתור או לתחנות ‫של מנהלי תחנות.‬
‫‫הנהגים האמיצים ביותר ‫גונבים עבדים היישר מהמטע,‬
‫‫מתחת לאף של המשגיח.‬
‫‫העבודות שלהם הן הקשות ביותר.‬
‫‫פרס של 125 דולר ‫על גנב העבדים "משה"‬
‫‫פרס של 200 דולר ‫על גנב העבדים "משה"‬
‫‫פרס של 300 דולר‬
‫‫אשתו של האדון סימנה אותי בברזל מלובן.‬
‫‫הוא קרא לי "כושי" כאילו זה השם שלי.‬
‫‫ביום שבו הזכרתי לו שקוראים לי מאק,‬
‫‫הוא הכה אותי עד אובדן הכרה.‬
‫‫אם הייתי אומר לה שאני עוזב, ‫היא הייתה ממשיכה כדי שכולם ידעו.‬
‫‫לא יכולתי להיפרד.‬
‫‫ברוכים הבאים. ברוכים הבאים.‬
‫‫אחותי בסכנה. ‫אמרת לי שתוכל להציל אותה.‬
‫‫אמרתי לך שאנסה וניסינו.‬
‫‫היא עובדת בבית של ברודס. ‫בלתי אפשרי להגיע אליה.‬
‫‫- אני יכול להגיע אליה. ‫- לא!‬
‫‫פזיז לנסות עכשיו דבר כזה. ‫אני אוסר על זה.‬
‫‫אתה אוסר על זה?‬
‫‫הארייט, זו תקופה מסוכנת.‬
‫‫כולם בכל מקום מחפשים אותך.‬
‫‫הם מחפשים את "משה".‬
‫‫אני חוזרת.‬
‫‫רייצ'ל, תביאי לי את התרופה שלי ותעלי.‬
‫‫- כואב לי הראש. ‫- כן, גברתי.‬
‫‫- ותביאי לי עוד ברנדי. ‫- כן, גברתי.‬
‫‫- ותסדרי פה. ‫- כן, גברתי.‬
‫‫מינטי...‬
‫‫- למה את כאן? ‫- בואי איתי.‬
‫‫מינטי, אדון גדעון וגברת אלייזה ‫משתוללים מאז שאת והבנים ברחתם.‬
‫‫הם לקחו את הילדים שלי ‫ולא אומרים לי איפה הם.‬
‫‫הם יודעים שלא אלך לשום מקום ‫בלי הילדים שלי.‬
‫‫נמצא אותם, רייצ'ל, אני מבטיחה.‬
‫‫הרשת שלי תמצא אותם ותביא אותם לצפון, ‫אבל את חייבת לבוא איתי עכשיו.‬
‫‫אני לא יכולה. אני לא באה.‬
‫‫רייצ'ל!‬
‫‫אני לא עוזבת אותך.‬
‫‫אני לא עוזבת את הילדים שלי.‬
‫‫אם תנסי להכריח אותי, אני אצרח.‬
‫‫רייצ'ל, איפה את? תיכנסי לפה!‬
‫‫רגע.‬
‫‫מה עם מרי, אשתו של רוברט? ‫היא עדיין פה?‬
‫‫היא מצאה גבר אחר, מינטי.‬
‫‫אל תשפטי אותה, מינטי. ‫שלא תעזי לשפוט אותנו.‬
‫‫אנחנו עושים מה שצריך ‫כדי להישאר שפויים.‬
‫‫לא כולם יכולים לברוח.‬
‫‫אלוהים,‬
‫‫אני צריכה שתשמור על אחותי ועל ילדיה ‫עד שאוכל לשחרר אותם.‬
‫‫תגן עליה, אלוהים.‬
‫‫אל תיתן להם לפגוע בה יותר.‬
‫‫את זאת שמכנים "משה".‬
‫‫אתה שואל אותי או אומר לי?‬
‫‫אני רוצה להציע את שירותיי.‬
‫‫באילו שירותים מדובר?‬
‫‫אני יכול לעשות כמעט כל עבודה, ‫מאל"ף את תי"ו.‬
‫‫אני מכיר פה את היערות ואת הנהרות ‫ואת רוב התושבים. השם הוא וולטר.‬
‫‫למה שאסמוך עליך, וולטר?‬
‫‫לרוב האנשים לא כדאי,‬
‫‫אבל חשבתי שאם את מדברת לאלוהים‬
‫‫ונראה שהוא עונה,‬
‫‫אולי את יכולה להכיר בינינו.‬
‫‫אני צריך להסביר לו כמה דברים.‬
‫‫כרגע צריך ללכת.‬
‫‫עצרו אותם!‬
‫‫מה נעשה לגבי "משה"?‬
‫‫- בולטימור, מרילנד - ‫- השד הזה מאיים על עצם קיומנו!‬
‫‫אומרים שהוא שחור כמו הלילה!‬
‫‫הוא אחד ממתנגדי העבדות באיפור שחור!‬
‫‫הקונגרס חייב לאשר ‫את חוק העבדים הנמלטים עכשיו!‬
‫‫הגיע הזמן לפעול!‬
‫‫יש לך חדשות?‬
‫‫עבד מהחווה של ורן שמע שמועה, ‫שהשפחה שהנהיגה את העבדים שלך,‬
‫‫זו שאתה מחפש כל כך,‬
‫‫היא זאת שמכונה "משה".‬
‫‫"משה" הוא לא כושי‬
‫‫והוא לא אישה.‬
‫‫הוא מתנגד עבדות באיפור שחור.‬
‫‫אולי...‬
‫‫אולי זאת בחורה קטנה בגובה כזה בערך‬
‫‫בשם הארייט טאבמן.‬
‫‫אני לא מכיר כושית בשם הארייט טאבמן.‬
‫‫מה לגבי ארמינטה רוס?‬
‫‫שמעתי שהיא מתחבאת בפילדלפיה.‬
‫‫הספינה מגיעה צפונה?‬
‫‫היא חוזרת לבולטימור.‬
‫‫רגע, למה כולם נסערים כל כך?‬
‫‫אישרו את חוק העבדים הנמלטים.‬
‫‫תצילי את עצמך.‬
‫‫- צריך להפליג צפונה עכשיו! ‫- לא בלי האחים שלי.‬
‫‫- הארייט! ‫- חכה.‬
‫‫חכה לי. אני אחזור.‬
‫‫תעלו אותם.‬
‫‫מפליגים צפונה.‬
‫‫תקשיבו לי, עבדים נמלטים, שימו לב! ‫יש בינינו ציידי עבדים!‬
‫‫הקונגרס אישר את חוק העבדים הנמלטים,‬
‫‫שמאפשר לציידי עבדים ‫לרדוף אחרי עבדים בכל מדינות האיחוד‬
‫‫ומחייב את רשויות אכיפת החוק ‫להסגיר עבדים נמלטים.‬
‫‫נלחמתם כדי להגיע הנה.‬
‫‫תתכוננו להילחם שוב ‫או לברוח עוד צפונה, לקנדה.‬
‫‫ויליאם! ויליאם!‬
‫‫הארייט! תודה לאל.‬
‫‫שלחתי חמישה אנשים לחפש אותך. ‫חייבים להעלות אותך לרכבת צפונה.‬
‫‫העליתי את המשפחה שלך ‫לרכבת האחרונה עם דאגלס.‬
‫‫- הוא ידאג שהם יגיעו לגבול בשלום. ‫- תודה.‬
‫‫אני נשארת להילחם. ‫העיקר שהמשפחה שלי בסדר.‬
‫‫לא. למען הרשת כולה ‫אנחנו חייבים להוציא אותך.‬
‫‫אני אהיה ברציף בעוד רבע שעה.‬
‫‫אני חייבת להיפרד ממרי.‬
‫‫- תזדרזי. ‫- טוב.‬
‫‫עזוב אותו!‬
‫‫תן לו ללכת!‬
‫‫זה אדם חופשי. ‫יש לו מסמכים שמוכיחים את זה.‬
‫‫אתה צריך להוריד ממני את הידיים!‬
‫‫אל תיגע בי!‬
‫‫איפה היא?‬
‫‫פספסת אותה.‬
‫‫תגידי לנו איפה היא.‬
‫‫אמרתי לכם, לאלוהים יש תוכניות בשבילה.‬
‫‫אילו תוכניות?‬
‫‫היית רוצה לדעת, לבנבן.‬
‫‫אבל היא צריכה לחיות מספיק זמן ‫כדי למלא את רצון האל.‬
‫‫היא יודעת את זה. היא חכמה מכם.‬
‫‫היא חכמה ממך, היא חכמה ממך.‬
‫‫עזוב אותי! עזוב אותי!‬
‫‫היא לא פה.‬
‫‫קדימה.‬
‫‫למה אתה מחכה, בוגד?‬
‫‫האדון קרא לך, כדאי שתציית.‬
‫‫לא עוד! אנחנו מלאים!‬
‫‫אל תברחו! ‫בשם אלוהים, יש לכם זכות להיות חופשיים!‬
‫‫תישארו ותילחמו! אלוהים לצדכם!‬
‫‫מינטי! אל תזוזי!‬
‫‫הארייט!‬
‫‫מרי...‬
‫‫הם הרגו אותה!‬
‫‫את חייבת לעלות לספינה. קדימה.‬
‫‫תשמור עליה.‬
‫‫זה בסדר.‬
‫‫הסכנה חלפה.‬
‫‫סנט קתרינס, קנדה‬
‫‫הארייט היקרה והמשפחה, נשבר לי הלב ‫לכתוב לכם על כאלה חדשות עצובות.‬
‫‫אחותך רייצ'ל הלכה להיפגש ‫עם חברו הטוב של העבד,‬
‫‫מלאך המוות.‬
‫‫- אובורן, ניו יורק - ‫- אני שמח שהיא מצאה שלווה סוף סוף.‬
‫‫אני מתפלל למען הילדים שלה.‬
‫‫שלכם בחיבה ובצער,‬
‫‫הכומר סמואל גרין.‬
‫‫הארייט.‬
‫‫ממש צר לי לשמוע על אחותך.‬
‫‫אכזבתי אותה, ויליאם.‬
‫‫אנחנו אכזבנו אותה.‬
‫‫הארייט, זה הסנטור ויליאם סווארד.‬
‫‫גברת טאבמן, לכבוד הוא לי ‫לקבל אותך לביתי.‬
‫‫תנחומיי.‬
‫‫איך אני יכול לעזור?‬
‫‫שמונה מאות ק"מ.‬
‫‫שמונה מאות ק"מ מקו מייסון-דיקסון לקנדה. ‫מרחק בלתי נתפס.‬
‫‫לוכדי עבדים מפקחים ‫על כל מי שנוסע צפונה.‬
‫‫שאלוהים יעזור לאדם שאין לו מסמכי חופש.‬
‫‫איך נביא את הנוסעים שלנו ‫מהחוות ומהמטעים שבדרום‬
‫‫עד לגבול קנדה?‬
‫‫אנחנו לא יכולים להמשיך לנסות ‫לברוח מהם. אנחנו צריכים להילחם.‬
‫‫הדרך היחידה להפוך את חוק ‫העבד הנמלט לאות מתה‬
‫‫היא להרוג כמה לוכדי עבדים. ‫זה ירגיע אותם!‬
‫‫אולי הוא צודק.‬
‫‫מלחמת אזרחים היא אולי תקוותנו היחידה.‬
‫‫אנחנו לא יכולים פשוט לוותר ולחכות למלחמה.‬
‫‫אנחנו צריכים לחזור לעבודה, לשחרר עבדים‬
‫‫ברכבת או בכרכרה, על סוס, ‫ברגל אם צריך!‬
‫‫הארייט...‬
‫‫המסע ממרילנד לקנדה הוא 1,000 ק"מ ‫מגבול קנדה.‬
‫‫המרחק הארוך ביותר שעברת הוא 160 ק"מ. ‫זה ייקח חודשים, לא שבועות.‬
‫‫את לא יכולה...‬
‫‫אני לא מוותרת על שחרור עבדים כי זה רחוק.‬
‫‫רבים מכם לא מכירים את העבדות ממקור ראשון.‬
‫‫נולדתם חופשיים.‬
‫‫אתם חופשיים כל כך הרבה זמן ‫ששכחתם איך זה.‬
‫‫התחלתם להרגיש נוחות וחשיבות.‬
‫‫יש לכם בתים יפים,‬
‫‫נשים יפות...‬
‫‫אבל אני זוכרת...‬
‫‫ילדים שחוטפים מכות כי הם לא עובדים ‫לפני שהם מבינים מה זו עבודה.‬
‫‫ילדות נאנסות לפני המחזור הראשון.‬
‫‫אחים חוטפים הצלפות ‫עד שהגב שלהם נקרע לגזרים,‬
‫‫אחיות נמכרות ומופרדות מהתינוקות שלהן.‬
‫‫אני מנסה לא לחשוב על מה שהם עברו,‬
‫‫על מה שאלה שעדיין משועבדים עוברים עכשיו.‬
‫‫אבל שמעתי את הנאקות ואת האנחות שלהם ‫וראיתי את הדמעות שלהם,‬
‫‫ואתן כל טיפת דם אחרונה בוורידים שלי ‫כדי לשחרר אותם.‬
‫‫אז אני לא מוותרת.‬
‫‫אעשה כל מה שאני צריכה,‬
‫‫אלך לאן שאני צריכה ללכת,‬
‫‫לא משנה איך אני צריכה לעשות את זה,‬
‫‫כדי לשחרר מה שיותר עבדים.‬
‫‫עד שהחיה הזאת, עד שהמפלצת הזאת ‫שנקראת עבדות תיקטל.‬
‫‫אמן.‬
‫‫גבול ניו יורק - קנדה 1858‬
‫‫קדימה, כמעט הגענו.‬
‫‫אז אני רוצה שתהיו מוכנים.‬
‫‫הזמן אוזל.‬
‫‫כן, נכון.‬
‫‫אני רואה את הסימן‬
‫‫אני רואה את הסימן, אני רואה את הסימן‬
‫‫היי, אלוהים, הזמן אוזל‬
‫‫זה הסימן של יום הדין‬
‫‫היי, אלוהים, הזמן אוזל‬
‫‫צריך לברוח לסלע‬
‫‫היי, אלוהים, הזמן אוזל‬
‫‫אין מסתור, אין מסתור...‬
‫‫אבא שלך עומד להיעצר ‫על מתן מחסה לעבדים נמלטים מדובר.‬
‫‫אחד מהם נתפס והודה.‬
‫‫הם בדרך לעצור את אבא כרגע. ‫אני מציע שנחלץ אותו.‬
‫‫אין מסתור, אין מסתור...‬
‫‫בנית את מה שביקשתי?‬
‫‫הכי קרוב שיכולתי.‬
‫‫זה יצטרך להספיק.‬
‫‫זאת מינטי.‬
‫‫אל תצרחי.‬
‫‫באתי לקחת אותך. ניקח גם את אבא.‬
‫‫אני אשחרר, אבל אסור לך לצרוח, בסדר?‬
‫‫אלוהים אדירים!‬
‫‫קחי אותי! אני מוכנה ללכת. ‫קחי אותי הביתה.‬
‫‫אני רוצה לראות את הבנות שלי. ‫אני רוצה לראות את הקטנות שלי.‬
‫‫אימא, אני לא מלאכית ‫שבאה לקחת אותך לגן עדן.‬
‫‫זאת מינטי. באתי לקחת אותך צפונה.‬
‫‫את לא מינטי שלי.‬
‫‫מינטי שלי היא בחורה פשוטה.‬
‫‫אני הארייט טאבמן.‬
‫‫אני "משה".‬
‫‫נכון. "משה", גנב העבדים.‬
‫‫אני צריכה שתעשי בדיוק מה שאני אומרת.‬
‫‫איפה אבא?‬
‫‫אני לא יכול להוריד ממך את העיניים. ‫אני צריך להסתכל עלייך.‬
‫‫בשביל מי באת הפעם?‬
‫‫בשבילך, אבא.‬
‫‫- בשבילי? ‫- אתה נותן מחסה לעבדים נמלטים?‬
‫‫אחד מהם נתפס ודיבר.‬
‫‫באים לקחת אותך. צריך ללכת עכשיו.‬
‫‫טוב.‬
‫‫בן! מינטי שלנו היא "משה". ‫כולם מדברים עליה.‬
‫‫אני יודע. ‫אני יודע.‬
‫‫אקח אתכם צפונה ‫לראות את רוברט, הנרי וג'וניה,‬
‫‫אבל קודם אני צריכה שאת ואבא ‫תלכו לכנסייה של הכומר גרין.‬
‫‫- אתם תהיו מוגנים שם. ‫- טוב.‬
‫‫תזדרז. אחר כך ניפגש בחווה של ברודס.‬
‫‫כן, בוסית.‬
‫‫לא עוד. אני לא רוצה את זה!‬
‫‫זה לעצבים שלך, אימא.‬
‫‫אני לא רוצה את זה!‬
‫‫הילדה הזאת מנסה להרעיל אותי.‬
‫‫היא מאשימה אותי במה שקרה לאימא שלה.‬
‫‫אימא, את סתם עצבנית.‬
‫‫אני נחנקת פה.‬
‫‫זה כמו להיות בכלא ולחכות להוצאה להורג שלי.‬
‫‫אני מוקפת בסוהרים עוינים ‫עם פרצופים שחורים.‬
‫‫גדעון!‬
‫‫כיוון שהתגלה ש"משה" ‫הוא כושית מהחווה שלך,‬
‫‫אנחנו חושבים שמן הראוי ‫שתפצה אותנו על הרכוש שאיבדנו.‬
‫‫אין לנו סכומים כאלה.‬
‫‫איפה אימא?‬
‫‫בחוץ עם אדון גדעון.‬
‫‫אנחנו עוברים תקופה קשה כמוכם.‬
‫‫אז תצטרכו למכור את החווה.‬
‫‫לא!‬
‫‫לא.‬
‫‫אנחנו קורבנות של הכושית השטנית הזאת ‫בדיוק כמוכם!‬
‫‫היא יצאה?‬
‫‫ילדה, תביאי לנו עוד ברנדי מהמחסן.‬
‫‫יש לי רעיון טוב יותר.‬
‫‫אל תפחדי, אנגר. ‫אני אחות של אימא שלך. אנחנו משפחה.‬
‫‫איפה אח שלך, אנגר?‬
‫‫הסוחר לקח אותו.‬
‫‫היבול שלנו דל, הכסף שלנו כמעט נגמר!‬
‫‫הפרנסה שלי והבריאות שלי נהרסו!‬
‫‫אנחנו קורבנות בדיוק כמוכם!‬
‫‫היא צודקת.‬
‫‫מי אתה, לעזאזל?‬
‫‫קרא לי איך שאתה רוצה, ‫זה מה שאתם הלבנים עושים.‬
‫‫אנחנו צריכים לשתף פעולה‬
‫‫כדי למצוא את הגנבת הזאת ‫ולשרוף אותה על המוקד כמו ז'אן דארק!‬
‫‫ויש לי תוכנית.‬
‫‫אמכור את הבת של אחותה במכירה פומבית.‬
‫‫אדביק מודעות בכל מקום.‬
‫‫מוכנה?‬
‫‫זה בשביל אחותי והבן שלה.‬
‫‫תמסרו דרישת שלום לאימא ולאח שלכם.‬
‫‫הארייט טאבמן תבוא להציל את האחיינית שלה,‬
‫‫וכשהיא תבוא, אנחנו נחכה לה!‬
‫‫- איפה פוקס? ‫- קשור בשירותים. קדימה.‬
‫‫רק רגע.‬
‫‫לך, משה‬
‫‫בארץ מצרים‬
‫‫ואמרת לפרעה‬
‫‫שלח את עמי‬
‫‫נצטרך עגלה גדולה יותר.‬
‫‫רגע!‬
‫‫קחו אותי איתכם, בבקשה! ‫האדון שלי מנסה להרוג אותי.‬
‫‫בהחלט נצטרך עגלה גדולה יותר.‬
‫‫הם יצטרכו לבוא לכאן. ‫חסמנו את כל שאר הדרכים.‬
‫‫חייבים לציית לחוק כלשונו‬
‫‫ולנקוט כל אמצעי כדי לתפוס ‫את הבחורה המסוכנת הזאת בחיים.‬
‫‫אל תדאגו, היא תישפט ותוצא להורג ‫באמצעים הקשים ביותר הקיימים,‬
‫‫בהתאם לחוקי מדינת מרילנד.‬
‫‫אני עומדת לעשות במכנסיים.‬
‫‫את מכירה את האדון שלך ‫יותר מאשר את כף ידך.‬
‫‫תהיי הוא.‬
‫‫רבותיי, יום טוב. מה כל זה?‬
‫‫גנבי עבדים משוחררים. השטן "משה".‬
‫‫יש לנו הפתעה בשבילה.‬
‫‫אני מקווה שתתפסו את הכלבה ותתלו אותה ‫לפני שיתחילו רעיונות כאלה אצלי.‬
‫‫אם מישהו יגיד את השם שלה אצלי בחווה, ‫אכניס להם מכות רצח.‬
‫‫תקופה מוזרה, כשאדם לא יכול ‫לסמוך על העבדים שלו.‬
‫‫בהצלחה.‬
‫‫נצטרך לבדוק את העגלה, אדוני.‬
‫‫סליחה על אי-הנעימות.‬
‫‫רגע!‬
‫‫יש לך קשר ללותר גרנט?‬
‫‫כן, אדוני.‬
‫‫הוא אבא שלי.‬
‫‫חשבתי שראיתי את הדמיון. ‫תגיד לאבא שלך שהוא חייב לי ויסקי.‬
‫‫תגיד לו שנד אטלי לא שכח.‬
‫‫יום טוב. קדימה.‬
‫‫גם לך, שריף.‬
‫‫יש להם זכר?‬
‫‫עדיין לא. רק הולכי רגל וסוסים ‫וכמה חקלאים כרגיל.‬
‫‫הבן של לותר גרנט בא עם קרון משא מלא תירס.‬
‫‫הבן של לותר גרנט?‬
‫‫נכון. נראה בדיוק כמוהו.‬
‫‫ללותר גרנט אין בן.‬
‫‫יש לו חמש בנות וכושית שדומה לו.‬
‫‫עד שהלבנבנים האלה יבינו איך היא עברה, ‫היא תהיה הרחק מכאן.‬
‫‫אנחנו יודעים שהיא בדרך צפונה.‬
‫‫בוא נמצא אותה וניקח את הפרס לעצמנו.‬
‫‫אולי יהיה לך קצת זמן לבד איתה.‬
‫‫תספרי לי על זה שוב.‬
‫‫סנטור סווארד מכר לי בית נחמד בשטח שלו, ‫גדול מספיק לכולם.‬
‫‫את ואבא, רוברט, הנרי, ‫ג'וניה וגם אנגר.‬
‫‫אף אדון שמכריח אותנו לעשות דברים.‬
‫‫אנחנו נהיה יחד.‬
‫‫אני אפנק אותך‬
‫‫ואטפל בך.‬
‫‫אני אוהבת אותך, אימא.‬
‫‫גם אני אוהבת אותך, מינטי.‬
‫‫זה ריק.‬
‫‫קדימה!‬
‫‫תחביא את כולם. עכשיו.‬
‫‫תתחבאו.‬
‫‫מהר, יש לנו אורחים.‬
‫‫בסדר, קדימה.‬
‫‫וולטר, תבטיח לי שתיקח את אנגר ‫ואת ההורים שלי למקום מבטחים.‬
‫‫- למה? מה את... ‫- אני לא יכולה לתת לגדעון לרדוף אחריהם.‬
‫‫אתה רוצה לעזור לי?‬
‫‫תעזור למשפחה שלי.‬
‫‫קח אותם למקום מבטחים.‬
‫‫תבטיח לי.‬
‫‫- בסדר. ‫- בסדר.‬
‫‫צאו לדרך.‬
‫‫קדימה.‬
‫‫תפוס אותה!‬
‫‫אני רוצה אותה חיה.‬
‫‫את עומדת למות, כלבה.‬
‫‫חיה, אמרתי.‬
‫‫מינטי!‬
‫‫קוראים לי הארייט.‬
‫‫זרוק את הנשק.‬
‫‫זרוק את הנשק!‬
‫‫רד מהסוס.‬
‫‫רד מהסוס!‬
‫‫על הברכיים.‬
‫‫זה לא היה חייב להיגמר ככה.‬
‫‫יכולת להישאר איתנו.‬
‫‫לו רק ידעת להתנהג.‬
‫‫אבל היית סוררת ולא מאולפת.‬
‫‫כנראה זה מה שמצא חן בך בעיניי.‬
‫‫וגם אני מצאתי חן בעינייך.‬
‫‫אני יודע שכן.‬
‫‫התפללת למעני כשהייתי חולה, ‫ביקשת מאלוהים שישמור עליי.‬
‫‫שאלתי את אלוהים איך ילד קטן וחולני ‫חושב שהוא הבעלים שלי.‬
‫‫אני באמת הבעלים שלך, מינטי.‬
‫‫אפילו עכשיו את שלי.‬
‫‫אף פעם לא הייתי שלך, גדעון.‬
‫‫אף פעם לא הייתי רכוש של מישהו.‬
‫‫מאז שאבא שלך מכר את האחיות שלי,‬
‫‫התפללתי לאלוהים שיעשה אותי ‫חזקה מספיק להילחם,‬
‫‫ובשביל זה התפללתי מאז.‬
‫‫הבנתי שיש לי שתי זכויות,‬
‫‫חירות או מוות.‬
‫‫אם אני לא יכולה לקבל אחת, ‫אקח את השנייה.‬
‫‫את יודעת מה יעשו לך כשיתפסו אותך?‬
‫‫יתלשו לך את הידיים והרגליים, ‫יצפו אותך בזפת וישרפו אותך בחיים.‬
‫‫אפילו אם לא אזכה לראות את זה, ‫אני יכול כמעט להריח את זה עכשיו.‬
‫‫כמו חזיר צלוי.‬
‫‫אתה תמות כאן.‬
‫‫בשדה קרב קפוא וספוג דם.‬
‫‫הנאקות של דור של גברים צעירים,‬
‫‫שגוססים סביבך בייסורים‬
‫‫למען מאבק חסר סיכוי.‬
‫‫למען רעיון שפל ומרושע.‬
‫‫למען חטא העבדות.‬
‫‫אתה שומע אותם?‬
‫‫אלוהים לא מתכוון ‫שאנשים יהיו בעלים של אנשים, גדעון.‬
‫‫הזמן שלנו קרוב.‬
‫‫ניסית להרוס את המשפחה שלי, ‫אבל אתה לא יכול.‬
‫‫ניסית להרוס את העם שלי, ‫אבל לא תצליח.‬
‫‫אלוהים הראה לי את העתיד, ‫והעם שלי חופשי.‬
‫‫העם שלי חופשי!‬
‫‫שנתיים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים‬
‫‫נניח שנחש מתפתל לרגליכם ‫ומזנק להכיש אותכם.‬
‫‫אנשים פוחדים וקוראים לרופא ‫כדי שיחתוך את ההכשה.‬
‫‫אבל הנחש מפותל שם.‬
‫‫בזמן שהרופא חותך הוא מכיש אתכם שוב, ‫הפעם במקום חדש.‬
‫‫- נהר קומבהי, דרום קרוליינה 1863 -‬
‫‫בסוף אתם מבינים שהנחש יפסיק ‫רק כשיהרגו אותו.‬
‫‫העבדות עדיין חיה.‬
‫‫שדות האורז במורד הנהר ‫מאכילים את צבא המורדים‬
‫‫בעמל של אלף עבדים שעדיין משועבדים.‬
‫‫המשימה שלנו היא לשחרר את העבדים האלה.‬
‫‫חיכינו שנים עד שאפשרו לנו להילחם ‫במלחמה הזאת נגד השעבוד שלנו,‬
‫‫ולא ינצחו בה בלעדינו.‬
‫‫זה הזמן שלנו.‬
‫‫אתם מוכנים להרוג את הנחש?‬
‫‫כן!‬
‫‫שכשכו במים‬
‫‫שכשכו במים, ילדים‬
‫‫שכשכו במים‬
‫‫אלוהים יעשה פה מים סוערים‬
‫‫מוכנים?‬
‫‫הארייט טאבמן הייתה הנהגת המפורסמת ביותר ‫במסילת הרכבת המחתרתית‬
‫‫ושחררה יותר מ-70 עבדים.‬
‫‫במלחמת האזרחים נהייתה הארייט ‫מרגלת של צבא האיחוד.‬
‫‫היא פיקדה על 150 חיילים שחורים ‫בפשיטה בנהר קומבהי‬
‫‫ושחררה יותר מ-750 עבדים.‬
‫‫הארייט נותרה אחת הנשים היחידות ‫בתולדות ארה"ב‬
‫‫שפיקדו על מבצע צבאי.‬
‫‫בהמשך היא התחתנה שוב והקדישה את חייה ‫לסיוע לעבדים משוחררים,‬
‫‫לקשישים ולזכות ההצבעה לנשים.‬
‫‫היא מתה כשהיא מוקפת ביקיריה ב-10 במרץ 1913‬
‫‫בגיל 91 לערך.‬
‫‫מילותיה האחרונות היו: ‫"אני הולכת להכין לכם מקום."‬
‫‫עברית: דניאל שרמן‬
‫‫NDG-STUDIOS‬